Savęs pateikimo (savivaizdos) aspektai Isokrato kalbose - Veteikis, Tomas (Literatūra, 2014)
Straipsnyje, kuris parengtas pagal pranešimą, skaitytą Tarptautinės retorikos istorijos asociacijos (ISHR) konferencijoje (Čikaga, 2013, liepos 24–27), pateikiama naujų idėjų apie žymaus Atikos oratoriaus Isokrato (436–338 m. pr. Kr.) savivaizdos (savęs pateikimo) aspektus, išryškėjančius atidžiau skaitant jo kalbas. Straipsnyje dėl medžiagos gausumo apsiribota trimis šio IV a. pr. Kr. retorikos mokytojo kūriniais, dažnai laikomais vienais iš geriausių ir reprezentatyviausių – Panegiriku, Antidoze (Apie apsikeitimą), Panatenaiku. Isokrato literatūrinis portretas, perteiktas jo vėlyvose biografijose interpretuojant jo paties kūrinius, teikia įvadinių duomenų apie oratoriaus savirefleksiją, bet, neturint tikslesnių liudijimų apie tikrovėje gyvenusio asmens savybes, jis tegali būti tam tikro sąmoningai kurto savęs įvaizdžio atspindžiu. Nepaisant šio pamatinio neaiškumo, straipsnyje vis dėlto bandoma išskirti ir aptarti Isokrato retorinės personos (sąlygiškai tapatinamos su autoriumi, siekiant dėstymo glaustumo ir kartu apsidraudžiant nuo radikalaus tapatybių atskyrimo) savęs pateikimo aspektus, derinant Antikos retorikos teorijos ir šiuolaikinių komunikacijos mokslų suformuluotas kalbėtojo, kalbos objekto ir auditorijos santykio koncepcijas, daugiausia dėmesio skiriant kalbėtojo savęs ir auditorijos suvokimo bei atitinkamos strategijos pasirinkimo klausimams. Straipsnyje pateikiami samprotavimai apie Isokrato įvaizdžio dvilypumą: keliose jo tekstų vietose tiesiogiai minimi psichofiziologiniai kalbėtojo trūkumai (silpnas balsas, nedrąsa viešai kalbėti), implikuojantys atitinkamai neryžtingą ir nevertą pagyrimo poziciją Atėnų politinės sistemos kontekste, sudaro reikšmingą kontrastą kitur demonstruojamam kalbėtojo ryžtui imtis didingų (panatėniškų, panhelėniškų) temų ir gana aiškiai skelbiamam savo pranašumui prieš kitus oratorius ir mokytojus, kartais beveik atviram kvietimui jį pagerbti. Šis dvilypumas ir pastebėti kiti oratoriaus įvaizdžio pokyčiai, įvykstantys priklausomai nuo kalbos temos ir progos unikalumo ir paties kalbos kūrėjo amžiaus, verčia subtiliau ir atsargiau vertinti visą Isokrato literatūrinį palikimą, įžvelgiant autoriaus gebėjimą skirtingai save impersonuoti. Dvilypumas matomas ir oratoriaus ir auditorijos santykio perspektyvoje. Sau palankios klausytojų grupės išskyrimas rodo ne tik oratorių veikiančią psichologinę įtampą, stojant prieš minią (tai aktualu Isokrato kaip nedrąsaus kalbėtojo įvaizdžio šalininkams), bet ir sąmoningą savo neeilinės tapatybės įtvirtinimą, užsitikrinant dalies auditorijos (ar skaitytojų) palankumą (captatio benevolentiae manevras). Savęs pateikimo aspektų analizė straipsnyje pateikiama glaustai. Ji remiama medžiaga, gauta atlikus preliminarų empirinį trijų nagrinėjamų tekstų tyrimą – perskaičius ir išrinkus kalbėtojo / rašytojo tiesioginius ir netiesioginius pasisakymus apie save ir atlikus tam tikrą šios medžiagos grupavimą. Klasifikavimo principas (kuris taip pat aptartas straipsnyje) susijęs su pastebėjimu dėl retorinės medžiagos žanrinio skirstymo antikinės retorikos mokslo tradicijoje ir su įžvalga, kad tie teorinių nuostatų ir praktinių priemonių aspektai, kurie taikomi kalbėtojo dėmesį kreipiant į klausytojus, gali būti analogiškai taikomi ir pačiam kalbėtojui. Taigi straipsnyje išskiriami 7 kalbėtojo savęs pateikimo aspektai, apytikriai atitinkantys 7 retorinių kalbų (kaip skirtingas progas atitinkančių strategijų) „pavidalus“ (εἴδη). Jų glaustas aptarimas ekstensyviau yra pateikiamas straipsnio priede, kur, be kita ko, taip pat pateikiama ištraukų iš Isokrato kalbų, iliustruojančių kiekvieną savęs pateikimo taktikos aspektą. Aptariant savęs gynimo aspektą, straipsnyje pamėginta jį sugretinti taip pat su viena iš šiuolaikinių žodinės savigynos strategijų teorijų ir pritaikyti amerikiečių mokslininkų B. L. Ware’o ir W. A. Linkugel’o schemą.